Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Až se na kopci zjeví Válka, Hlad, Mor a Smrt, tedy kámoši, kteří budou doprovázet konec světa, nechám jehlu svého gramofonu naposledy projet drážky alba „Har Nevo“. Neznám totiž lepší soundtrack k apokalypse. V posledním roce jsem slyšel jen málo desek, které by se mě dotýkaly tak intenzivně, jako právě aktuální materiál belgických THE BLACK HEART REBELLION. Občas mám strach, že se při poslouchání tohoto materiály příroda rozhodne jedním pohybem nelítostně smést plemeno těch drze domýšlivých dvojnožců, kteří se přemnožili na pevnině.
Post-rock zemřel. Zetlel v hlubokých slatích v neprostupném lese a oživila ho černá magie. Přestal být hodným. Nyní mu září oči v maniakálním transu a z tlamy plné ostrých tesáků mu smrdí lidské mršiny. Na jeho tváři jsou vidět tvrdě vybojované zkušenosti, které nabral po cestě peklem. Ten pohled bytosti, která bývala lidská, ale už není. Došla poznání a vyhrála nad smrtí. Takové je tohle album.
Syté basy rozvážně se rozvíjejících kompozic, ve kterých se často slévají temné smyčce a baskytara, dodávají celému materiálu šířku a hutnou monumentálnost. Z tohoto monolitu rostou zvuky, ruchy a někdy až téměř scénické hudební výjevy. Výrazové prostředky, které tu THE BLACK HEART REBELLION používají, jsou tak široké, že si člověk připadá, jako by poslouchal filmovou hudbu. Pak ale zavřete oči a zjistíte, že žádný film nepotřebujete. Vize, které přicházejí, jsou mnohem výmluvnější než jakýkoliv zážitek na křesle v biografu.
Zajímavá je jedna věc. Nikdy nemáte pocit, že s vámi talentovaní Belgičané rozehráli nějakou patetickou teatrální partii. Skladby jsou opravdové a organické. Kdyby chtěli, ohlodají vás na kost. Je nebezpečné je poslouchat v noci, když jste sami.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.